EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Ja.
Godt så.
Ja.
Okay. Ro på.
Vi gør det sgu i Canada.
Det er fedt.
Sikke et publikum. Ja, okay.
Ja, jeg ligner en træt ørn.
Jeg er ikke vild med, at I griner sådan...
I må godt grine,
men måden, I gjorde det på, var luset.
Som om det gik op for jer.
Ørne er pisse seje. Ikke?
De gør det.
Sådan en ligner jeg ikke, det ville være...
Jeg minder mere om ørnen, der:
Er I med? Pisse træt, sidder fast i myldretiden:
Jeg har tænkt meget på mit udseende,
min alder matcher mit udseende.
Jeg har altid set ældre ud,
men nu er jeg 36, og det fremgår tydeligt.
Og med "matcher mit udseende" mener jeg:
Der er ingen af jer, der tænker:
"Nej da." Vel?
Jeg er voksen. Det er sgu en vild realisering.
Altså, det har jeg været længe, men nu er jeg bevidst om det.
Der skete følgende: Jeg så et billede af mig selv,
og jeg kunne ikke genkende mig.
Jeg så en voksen mand.
Jeg tænkte: "Jøsses, han ser sgu klam ud."
Det tænkte jeg. "Ham er jeg sgu ikke vild med."
Så gik det op for mig, at det var mig.
Jeg er fyren, der knepper din pige og siger:
"Sådan er spillet." Ikke?
Jeg gjorde det jo ikke.
Jeg er helt vildt 36.
Da jeg var i tyverne, var jeg en helt anden.
Piger siger faktisk sådan noget.
Piger siger dramatiske ting som:
"Jeg var en helt anden engang."
Det siger de, når de tidligere var løse på tråden.
Så tror jeg, de tænker,
at de var en helt anden: "Nej, seriøst.
Tidligere var jeg en lille japansk mand."
"Øhm, nej." "Nå, ikke?"
Så forklar det her:
Man siger: "Okay, fint nok.
Du var japaner tidligere."
Jeg var ikke en anden person, men jeg var anderledes.
Det var jeg.
Bare for ti år siden.
Som 26-årig var jeg gift, vildt.
Det passer. Forresten, lad være med det.
At være gift er fint nok. For nogen går det helt fint,
men ikke som 26-årig mand. Det er alt for tidligt.
Der er måske 26-årige her, der er gift,
og ja, ups, men I forstår vel?
Det ender jo ikke godt, vel?
Måske, men nej, det vil det ikke.
Det kunne, men det sker ikke.
Nogen vil sige: "Hun er speciel." Du tager fejl...
Man er ikke speciel. Man er nogen.
Det er skørt. Vi er ikke specielle.
Vildt skørt.
Det er vi ikke.
Vi er bare almindelige.
Det er vildt at tænke på, ikke?
Alle er nok ikke enige her.
"Ja, nej, altså, jeg mener...
Tal for dig selv. Jeg er ret speciel, jeg har lige købt en vest."
Eller hvad der nu gør en speciel.
Alle tror, de er specielle. Det er noget,
samfundet overbeviser os om.
Vi er alle enkeltindivider.
Det har vi altid blevet fortalt.
Hvis ikke ens forældre magtede det, så fortalte lærerne det.
En af mine lærere sagde: "Du er et unikt snefnug."
Som fireårig tænker man: "Godt så, jeg er et snefnug."
Mega underligt.
Man fører det selv videre.
Vi får børn til at
føle sig specielle ved at lyve.
Så siger man: "Du kan alt, hvis du virkelig vil."
Hvad? Gu kan du ej.
Nej. Nej, du kan ikke. Nej.
Der er mange ting, du ikke kan.
De fleste ting, faktisk.
De fleste her kom for sent.
Det er sgu hårdt.
Vi kan højst gøre fire eller fem ting.
Vi prøver med flere ting,
men vi dropper det.
Det er hårdt, så vi opgiver.
Har jeg ikke ret?
Du kan alt, hvad du vil. Nå, okay? Skid ud af øjnene, tak.
Gør det. Med den rette indstilling.
Prøv for resten af livet.
Det kommer ud af røven først. Hver gang.
Så er det: "Nå, ny plan."
Og regningerne fra renseriet hober sig op,
for du skider i bukserne.
Vi er ikke specielle.
Men det tror vi.
Nogen af jer kom gående ind: "Her er jeg sgu."
Det er kun jer, der tænker det.
Alle andre tænker: "Den gut har en grim vest."
Det er problemet. Vi overbeviser os selv.
Man kan ikke rigtig være andre.
Man lever inden i ens egen krop.
Man ser ud af ens øjne.
Hvis nogen prikker til dig, så siger du: "Hey.
Nu starter jeg snart et hashtag."
Det er tydeligt, at vi tror, vi er specielle.
Og det er, fordi film genererer penge.
Vi sidder i biografen,
ser Denzel Washington og tænker: "Hør her.
Det er fandeme mig.
I mit liv er jeg Denzel.
Jeg har hovedrollen.
Jeg er Denzels rolle."
Nej, du er sgu ikke Denzels rolle.
Denzel siger til din rolle: "Hvor er hun?"
Og du svarer: "Øh, det ved jeg ikke." Det er dig.
Tror du, du er Denzel? At du går blandt betjentene
fyldt med selvtillid? "Nå, hvad har vi her?"
Nej. Det gør Denzel.
Du er ham, der bagefter kommer med papirarbejde.
"Undskyld mig, sir.
Jeg... Jeg har nogle fakta, der vedkommer sagen."
Han svarer: "Luk røven!"
Og regnearkene flyver overalt. Du er den person.
Du er sgu ikke Denzel.
Tror du virkelig, at du er Denzel?
Tror du det?
At du træder ud af en bil i slowmotion,
mens musikken spiller?
Nej, når du gør det, så stopper musikken.
For den kom fra radioen i bilen.
Du har ikke en mission
med en hvid due, der flyver fra bagsædet.
Og vinden blæser din skjorte åben, så man aner musklerne.
Du har sgu ingen muskler.
Det er ikke:
Når du stiger ud:
Fede skiderik.
Der er muligvis en due.
Men den er så tyk, at den ikke kan flyve.
Den æder de chips, der faldt ud af bilen,
din kvabsede fedtklump.
Ja!
Du er ikke...
Du er ikke Denzel.
Du er ikke "Man on fire."
Mange af jer tror, at jeg taler om de "andre".
I er de andre for de andre.
Tror du, at du er manden? At det er din film?
Tror du, at hvis nogen trak en pistol, ville du bare sige: "Gør det så.
Hvad kan du? Vis mig, at du har lidt sten."
Niks. Heller ikke mig. Jeg er ikke bedre.
Vi ville alle sammen reagere sådan her:
"Tag min pige, tag hende.
Knep hende bare."
Du er ikke Denzel.
Du er ikke "Man on fire." Livet er ikke din film.
Det giver da mening, ikke?
Virkeligheden er, at vi nærmere er statister i en film.
Sådan er det jo. I kan godt følge mig.
I er 75 procent overbeviste:
"Tja, altså... Chris D'Elia har ret,
men... Jeg er også lidt Denzel." Ikke sandt?
Det er egoet, der taler. Det sker også for mig.
Men lever livet, som var det ens film,
for man vil sgu ikke være statist.
Sådan lever jeg mit liv.
Jeg føler, jeg spiller hovedrollen.
Jeg står på scenen og råber ad jer.
"Det er sådan og sådan."
I kigger alle på mig og tænker: "Han har ret."
Det føles som min film, men nej.
Den virkelige film handler om et par, der skændes.
Pigen bliver sur og stormer ud.
Og det her er bare på Vogue i Vancouver, Canada.
Ja.
Jeg er ikke Chris D'Elia i filmen.
Jeg er komiker nr. 6.
Man prøver jo.
Man må prøve.
Livet skal være ens eget.
Livet byder på lidt af hvert, det må man acceptere.
Sådan var det for mig.
Jeg mødte en pige, vi var sammen lidt for længe...
Så elskede jeg hende. Det er sådan, det virker.
At man er sammen for længe.
Det passer. Film overromantiserer kærlighed.
Et par står i regnen,
og det er lige meget, for de har øjenkontakt.
"Jeg elsker dig sgu.
Du er min soulmate.
Godt, jeg fandt dig.
Hvorfor er jeg så heldig?
Jeg savner dig, når jeg blinker."
"Hvor blev du af?" "Jeg blinkede bare."
Regnen er kun på film.
Hvis det regner, så siger vi, på trods kærlighed
og øjenkontakt:
"Hør. Lad os gå indenfor."
Kærlighed er ikke så sikker.
Jeg ville beskrive kærlighed med: "Tjo."
Man finder en "tjo" partner
og får en "tjo" familie. Sådan er det.
Og så er det "tjo" igennem hele livet. Sådan er det bare.
"Tjo, lad os bare blive gift. Tjo, lad os bare få børn
og, tjo, made dem.
Og, tjo, tage på ferie, hvis vi kan.
Og når jeg er syg, laver du suppe. Tjo...
Og når du dør, så er jeg ved din side.
Tjo, det tror jeg da. Jeg håber egentligt, jeg ryger først."
Kærlighed er "tjo."
Hvis I ved, hvad kærlighed er, er det forkert.
Tænk på dem I kender, der tænkte sådan.
"Jeg elsker hende sgu.
Da jeg så hende, var jeg ikke i tvivl.
Jeg er sikker. Hun er nem at være sammen med.
Hun er stort set mig."
Senere spørger man: "Hvordan går det?" "Hun var skide skør."
Det er The Notebook.
Det er Jerry Mc-fucking-Guire, okay?
Og de film sluttede hurtigt.
To timer, ikke 40 år.
I griner. I ved, jeg har ret.
I har selv oplevet det. I ved, at det går op og ned.
Og op og ned og op og ned...
Så lidt op og ned, ned, ned.
Ned, ned, ikke op, ned, ned.
Så står man på bunden: "Vi har i det mindste hinanden."
Det er kærlighed.
Så møder I andre par på bunden
og laver middagsaftaler.
Lorte middage.
Flere er jer er sikkert midt i det nu.
Indimellem tror folk, at jeg mener, at det er negativt,
at kærlighed stinker.
Det gør jeg ikke. Ved I hvorfor?
Sådan skal det være. Ved I hvorfor?
Fordi det også er fedt. Sådan er alt i livet.
Det er både godt og dårligt. Der er altid to lige sider.
Det gælder for alt.
Kit Kat. Dem elsker I? Vildt lækre.
"Åh, jeg elsker Kit Kat.
Dejlig, fyldig chokolade. En til, tak.
Hvorfor er de så gode?" Det er de, indtil:
Det er den dårlige side.
På toilettet tænker man:
"Jeg spiser aldrig en Kit Kat igen."
Sådan er kærlighed også. Chipotle. Kærlighed.
Kærlighed er Chipotle.
Det her er ikke engang standup.
Det er sgu en TED Talk, okay?
Glem det.
Kærlighed stinker, det er fint.
Man kan have det elendigt, gå i seng, vågne, have det elendigt.
Man kan også sove elendigt.
Hvis ikke man vågner hver anden time
og tænker: "Slukkede koen for luftfugteren?" Det er ikke kærlighed.
Begge vågner med tørre læber og bebrejder hinanden. Dét er.
"Hvad fanden, slukkede du den?
Den her side er knastør...
når jeg åbner. Hvad? Du slukkede den ikke?
Nå, ikke? Var det måske luftfugterfeen?
Min mor kom midt om natten og gjorde det?"
Det er kærlighed. Hvis jeg skulle beskrive det
med et øjeblik, så må det være det her:
"Flyt dig da.
Flyt dig.
Se lige på den anden side af sengen. Det område.
Stop med at se mig i øjnene
og se på det område.
Og det ikkeeksisterende område her.
Se alt den plads.
De filmede Mad Max på din side.
Tom Hardy er foran på et køretøj:
Og her er jeg med ben og pik hængende udenfor.
Forklar det. Hvorfor hænger den udover?
De filmede Mad Max and Danser med Ulve på din side.
Kevin Costner er der med en vandbøffel.
Det siger han.
Hver gang du vender dig, tager du lagnet.
Hver gang du vender dig.
Du sover, men du drømmer.
'Han fortjener dem ikke.'
Og du bliver ved med at tage det.
Det gør det et utal af gange i løbet af natten.
Og når du vender dig tilbage, efterlader du det der.
Det er sgu lidt som en skrivemaskine.
En kællingemaskine.
Og jeg ligger uden dyne.
En iskold pik og en blødende mund.
Tak, ko."
Det er kærlighed.
Og det er afgjort det her.
Når man er med kæresten på et fly,
og så tænker man:
"Tror hun, det er hendes armlæn?
For fanden da.
Det er sgu også min tur.
Kom nu lige. Læn din hoved
op ad siden af flyet.
Du fik pladsen ved vinduet af en grund.
Jeg prøver sgu at være galant.
Tid til afslapning."
Og man fryser, men hun har ens trøje i en klump
som en pude.
Og man kan næsten kun sige: "Håber du har det behageligt."
Og man besøger hendes familie
i Dallas eller sådan noget,
og så siger hun: "Vil du gerne selv af sted...
eller fordi du ved, at jeg gerne vil have dig med?"
"Du beder mig om at lyve overfor dig.
Jeg vil gerne selv af sted. Okay?
Gør, hvad du vil. Jeg skal af sted.
Kan vi bo hos din bedste? Er hun 93?
Og taler hun uforståeligt?
Og går hun kun i natkjoler?
Og er badeværelserne underlige? Jeg er frisk."
Og så bliver jeg vildt sur på flyet.
Jeg gør mig selv varm. Så tænder jeg for
den der lille fesne blæser.
Gør hullet større. Gør udluftningen bedre.
I gør den lille for at pisse folk af.
Når man åbner dem, er det som en lille pat.
Ikke sandt? Man tænder den.
Den larmer men køler ikke.
Når man tænder den, er det som en turbine
lige i synet.
Seks tusind kilometer, tak.
Bare i det her lille område.
Kun lige her.
Der har jeg det varmt. Ellers fryser jeg overalt.
Her er det tropisk.
Tør min kontaktlinse, tak. Når jeg når lufthavnen i Dallas,
vil jeg gå rundt sådan her.
Folk skal tro, at de ser Fetty Wap.
Det er kærlighed.
At gå rundt i Dallas lufthavn med tre tasker og ét godt øje.
Og hun lunter foran uden bagage og to gode øjne.
Man bad hende pakke én taske. Du pakkede én,
men nu er der tre!
Det holder ikke for "Man on fire."
Nå, ja ja.
Jeg friede.
Det var godt nok meningen.
Det var meningen at sige ordene.
Men nu når jeg tænker tilbage
ti år senere, så gjorde jeg det nok,
fordi jeg tænkte, det var det rigtige at gøre.
Det var min overbevisning.
Mine forældre er stadig gift. De er mine rollemodeller.
Men da jeg sagde det, mente jeg det ikke
af hele hjertet.
Når man frier til nogen, så skal man sgu mene det.
Så bliver man sgu nødt til at: "Hej." Ikke?
"Du skal vide... livet kan være ret skørt.
men du får alt til at give mening."
Man kan bare tage fra en Creed sang.
Da jeg spurgte, kom det ikke fra hjertet.
Det kom fra min mund.
Man kan sgu ikke fri med munden.
Slynge det ud: "Vil du gifte dig med mig?"
Forstår I?
Man bestiller ikke en bagel.
Det kan man godt med munden. Det er fint nok.
"Hvilke bagels har De, herre?
Hvis jeg ikke kan lide den, bestiller jeg bare en ny."
Sådan er ægteskab ikke.
Så man skal ikke bestille bagels med hjertet.
Det bliver underligt. Det afhænger af situationen.
Hvis man bare gik ind på en café og sagde:
"Hej.
Undskyld mig, bagelmand.
Du skal...
Du skal vide, at dine bagels er mit et og alt.
Må jeg få en med det hele-bagel?"
Fortærsket. Det er min pointe.
Men det skete. Vi blev gift.
Jeg vidste, at noget var galt.
Men jeg vidste ikke, at jeg ikke ville være gift.
Jeg var for ung til at mærke det.
Jeg var frustreret.
Så jeg gjorde ting, fordi jeg ikke kendte mig selv.
Midt i en sandwich ville jeg sige: "Kalkun, rend mig."
Hun vil sige: "Hvad nu?"
"Du kender mig ikke!" Jeg blev en rigtig røv.
Her er, hvordan jeg vidste det.
Det her blev ved med at ske. Først gået op for mig nu.
Meget symbolsk. Når man bor med en,
og den anden er i rummet,
og det skræmmer en helt vildt?
Selvom hun selvfølgelig må være der,
da det er også hendes.
Det tænker man ikke på.
Man går ind og bliver bange. Det skete ofte.
Jeg gik ind på værelser, hvor hun var,
og blev skræmt fra vid og sans: "Hvad fanden?
Hvordan er du kommet herind?"
"Jeg bor her sgu."
"Ja, jeg blev bare meget bange...
Meget bange for at du ikke forsvinder."
Fejl er langt værre end monstre.
Det er så en anden ting. Man må ikke blive skræmt.
Ikke som en ung mand, vel?
Ikke i tyverne. Man vil jo være manden, ikke?
Hvis nu nogen skræmmer ens ven
og siger: "Bøh."
Så er han en kælling. Han skal ikke være med i din hær.
Altså hvis du havde en. Og hvis der så skete løjer,
så fik han fløjten. Så kunne han stå bagi og:
"Skyd ikke. Jeg booster bare moralen."
"Det er ikke fair.
Det går mod reglerne.
Skyd på dem med våben."
På den anden side, hvis man skræmmer ens ven:
"Bøh." Og hans svar: "Fint nok, så er det nu."
Giv ham et våben.
Han burde vogte svagpisserne med fløjter.
Jeg skal ikke være svag foran min pige.
Det var jeg slet ikke selvsikker nok til.
Så når hun var et sted, og jeg blev bange,
måtte hun ikke se det. Jeg skjulte det
og blev sur på hende for at være der.
"Hej. Hvad fanden har du gang i?
Du sidder fandeme som en gargoil.
Pis af."
Så... nu er jeg 36.
Ti år senere. Jeg er en mand.
Jeg kan ikke gøre ting, fordi jeg tror, det er rigtigt.
Eller hvad jeg burde gøre. Jeg må gøre det for mig.
Jeg er som ham på billedet.
Seksogtredive år. En mand, ikke?
Og derfor vil jeg ikke lade som om mere.
Det er gået godt. Jeg har stået ved det.
Her er noget, jeg ikke vil foregive.
Jeg vil ikke lade som om, at jeg gerne vil
med til dine fester, okay? Nej tak.
Jeg har været med. Ikke sjovt.
Jeg gider ikke de samtaler,
hvor jeg siger følgende...
Folk er pisse kedelige. De siger fis,
som kun de synes er interessant.
Til en fest var der engang en, der rent faktisk sagde til mig:
"Kender du til græsplæner?
Jeg har overvejet at lave om på min.
Måske hele molevitten."
"Jeg skal lige flå min pik af. Ja, smertefuldt,
men så bliver jeg da distraheret.
Jeg vil sgu gerne snakke om din græsplæne,
men... jeg skal lige flå noget af.
Den er af."
Nej tak til festerne.
Jeg vil ikke foregive, at jeg vil.
Her er noget, jeg helt sikkert ikke vil foregive.
At tage med til din fødselsdagsfest. Nej.
Hvad bliver du, 28?
Farvel. Gør det selv.
Jeg er med i Jehovas Vidner nu. Jeg fejrer ikke noget.
Hvis du er ni, så er det okay.
Men er du ti? Få dig et job.
Det er min mening. Gå på arbejde som os andre.
Den verden vil jeg leve i. Hvor tiårige også går på arbejde.
De skal også sige: "Hej, beklager, jeg kommer for sent.
Jeg fik kun så mange timers søvn.
Okay, første opgave i dag.
Vi skal have de her produkter
op til ledelsen, nu.
Hallo, Stacy, kan jeg få en Capri Sun?
Vi har travlt.
Og gider du ordne sugerøret? Det kan jeg ikke finde ud af.
Gutter, før vi starter... hvor er toilettet?
Det er nu, det sker."
Hold fødselsdag som niårig. Den sidste.
Min kammerat besøgte mig her i år.
Han er 42, okay?
Så, næsten død.
Okay?
Han besøger mig og siger: "Hej, ved du hvad?"
Drop det der "ved du hvad," jeg er 36. Det er ikke sødt mere.
Hvad forventer han?
"Nej, ingen hints, jeg vil selv regne den ud."
Det kunne være alt.
Hvis du bliver ved, så vil jeg altid gætte: Lilla?
Hvis ikke, så sig det bare lige ud.
Spar tid. Vi er begge voksne.
Han svarer: "Nej, ikke lilla.
Jeg bliver snart 42.
Kommer du til min fødselsdag?"
Bare det, at han spørger, er nok, til at jeg står af.
Men jeg overvejer et høfligt "nej tak,"
men på det tidspunkt har jeg allerede gang i det her:
Lige i synet på ham.
Det føltes godt.
Som om mit rigtige jeg talte.
Meget befriende. "Nej."
Det føltes, som om jeg sang det.
Nej, tak
Det var Nej: Musicalen, der snart startede.
Jeg vil ikke med
Og koret:
Han vil ikke Han vil ikke
Han vil ikke.
Jeg vil ikke med
"Chris, tager du med til festen?"
"Nej,
jeg gider ikke fester mere."
Måske da jeg var 20
Så en pige alene i rampelyset:
Gid han kom
Mød mig et andet sted
Mød...
Mød mig et andet sted
Jeg elsker, når de rammer samme tone.
Mød mig et...
Andet sted
Det er et "rend mig," ikke?
Der skal lige være den høje tone.
Men det er ikke alle, der gør det.
Vi ved det godt.
Mød mig et andet...
Lige der, ikke?
Men nogen gør sådan:
Mød mig et andet...
"Niks. Du får ikke den sidste tone."
Det er fandeme modigt at gøre.
Jeg gider ikke din fest. Fødselsdagsfest? Seriøst?
En gave? Hvorfor? Hvad er der sket? Intet.
Du har bare ventet. Det er alt.
Skal du have en videomaskine, fordi du ikke døde?
Det får alle fra nu af.
Hvis du inviterer, får du en VHS.
"Nå, var det noget?
Engang, måske."
Det er noget andet, jeg ikke gider lade som om, jeg skal.
At lide de gaver, jeg får.
Hvis du giver en gave, jeg ikke kan lide,
så kend mig bedre.
Det er din skyld. Det handler om den anden.
Man skal tænke på deres følelser.
Så åbner man gaven: "Hvad? Vildt.
Du vidste, jeg ønskede mig den her,
selvom jeg aldrig har sagt det højt?
Og jeg ønsker mig den ikke."
Jeg overvejede "ingen gaver", for der skete noget, da jeg blev 35.
Min makker gav mig den mest bøssede gave.
Ved I, hvad det var? Bukser.
Tænk på det. Hvordan kan en mand
købe bukser til en anden,
uden det fremgår, at man slikker tissemand?
Og det mest bøssede.
De sad vildt godt.
Hvordan kendte han min størrelse? Gør jeg ikke selv.
Jeg må altid prøve bukser.
Han har bare luret mine hofter.
"Han ligner en 33."
Og han ramte sgu plet.
Det er bøsset.
Og det er det, jeg mener.
Det er bøsset.
Altså, det er bøsset. Okay?
Jeg vil bare gøre det tydeligt.
I skal vide, at jeg mener det.
For folk bliver meget stødte over det ord.
Ikke? "Det er bare ikke i orden
at bruge det ord nedsættende."
Nej, jeg er 100 procent enig.
Jeg mente det ikke sådan.
Det er bøsset som i at knalde en anden fyr.
At købe bukser, der passer, er bøsset.
Og det er okay.
Knep fyre hele dagen, jubi.
Sådan bøsset.
Det er så bøsset.
Det er faktisk mere bøsset end at knalde en fyr.
At købe bukser, der passer, pakke dem ind
og vente med at give dem, er langt mere bøsset.
Det mener jeg.
Jeg har bestemt mig.
Jeg har tænkt meget over det.
Det står skrevet i sten.
Og ved I, hvorfor det er mere bøsset
end at knalde ham? At knalde ham er sgu nemt.
Derfor er det mindre bøsset.
Det er nemt.
Er man ikke bøsse, kan man stadig knalde en fyr.
Ro på. I behøver ikke... Men man kunne?
Man kan jo ikke bygge en restaurant, hvis ikke man er arkitekt, vel?
Hør, lad mig forklare.
Hvis I absolut skulle. Det kræver jo ikke særlige evner.
Det kræver ikke noget specielt, vel?
Hvis jeg sigtede med en pistol: "Er du en arkitekt?"
Og du svarede: "Nej."
"Du må hellere bygge en restaurant,
ellers skyder jeg dig i fjæset."
Så kan du kun sige: "Fortæl familien, jeg elsker dem."
Men sagde manden med pistolen nu: "Er du bøsse?"
Og dit svar var: "Nej."
Og jeg sagde: "Knep en fyr,
ellers skyder jeg dig i fjæset."
Så ville du sige: "Hvor er der en?"
Så nemt er det.
Derfor mener jeg, at det er mindre bøsset.
Men altså, at købe bukser, der passer,
og pakke dem ind... og kende størrelsen, det er ikke nemt.
Det tager tid.
Bøsset tid.
Et bøsset eventyr.
Et bøsset ærinde.
Flere niveauer af bøssethed.
Okay, hør, jeg er ikke bøsse.
Aldrig én gang har jeg haft sex med en fyr.
Det lyder lidt sjovt. Men det betyder det samme.
Men jeg kan være så træt og doven,
at hvis nogen kom op til mig og sagde:
"Hej... vil du købe bukser, der passer,
til din ven og pakke dem ind, og give dem som fødselsdagsgave...
eller...
du kan også bare knalde ham her?"
Måske tænker jeg:
"Når han nu er her.
Så skal jeg ikke ud at køre."
Det er så nemt, og derfor er det mindre bøsset.
Man kunne stort set knalde en fyr ved en fejltagelse.
Det er meget usandsynligt, men det kan ske.
Og jeg mener ikke, at man troede, det var en kvinde.
Jeg mener en fejltagelse...
Hvordan? Hør her.
Hvis nu man gik ind i et værelse
med en stiv pik ude, okay?
Indtil nu er alle fyre med.
Og gulvet er virkelig glat, okay?
Og på gulvet er anden fyr på alle fire...
og han spreder ballerne.
Selv hvis man falder, kan man afværge.
"Wow, det var tæt på."
Men der er risiko for, at man falder og: "Hvad? Nej."
Knaldede ham ved en fejl.
Men det er fandeme umuligt at glide og falde
og købe bukser, der passer.
Selvom butikken er glat, det sker bare ikke.
Det er umuligt.
Det sker ikke, at man: "Wow, vent lige lidt.
Fede bukser.
Har I dem i en størrelse 33?
Dem tager jeg. Tak.
Jeg håber, jeg glider over til indpakningsstationen."
Nå, bukserne passede...
Altså, min ven ringede til mig...
Ham, der købte dem, ringer to uger efter.
Han ringede og spurgte: "Hej, skal vi tage en kop kaffe?"
"Fandeme ja, det lyder sgu top-godt, mester.
Jeg er vild, hvad angår kaffe.
Du kan snakke snakken, men kan du drikke kaffen?"
Nå, jeg tog af sted for at mødes.
Jeg gik lige efter, vi havde snakket.
Da jeg nåede døren, gik det op for mig...
Jeg havde ikke bukserne på, han gav mig.
Det skulle ikke være sådan, at jeg første gang efter festen
ikke havde de bukser på, vel?
Så ville han bare bemærke det og:
Og så vil jeg gå:
Jeg skiftede bukser.
Jeg tog pænere tøj på for at mødes med ham.
Det er skide bøsset.
Nu har jeg bukserne på og er nået kaffebaren,
vi ser hinanden, og han siger: "Hej, hvad så?"
Min reaktion:
Han kan rende mig.
Han styrer mig med bukser.
Buksekontrol.
Så nu bliver det ubehageligt. "Lad os få det overstået?"
Vi får kaffen, går ud på terrassen.
Han gav mig bukserne, jeg har dem på.
Vi snakker, drikker kaffe.
Mens vi gør det, kommer en pige ud fra kaffebaren.
Hun ser mig og siger rent faktisk:
"Ved du hvad? De bukser er fede."
Fedt, så kan jeg snakke med en pige om det.
Min ven siger så: "Jeg fandt dem til ham."
Det bliver ikke mere bøsset.
Det er konsekvensen af at lade som om.
Man havner i en uventet situation,
da man ikke er sig selv.
Da han gav mig bukserne, skulle jeg have sagt min mening.
"Hvordan kender du min størrelse, din tosse?"
Men jeg sagde: "Fede bukser. Dem har jeg på næste gang."
Jeg spillede, men spillet spillede mig.
Men ja, det er svært. Det er svært ikke at lade som om.
At vide, hvem man er
og ikke foregive.
Vi foregiver alle sammen lidt.
Vi tror, vi er vigtigere, end vi er.
Vi tror, vi er specielle, men nej.
Dem, der er værst, hvad angår
at være vigtigt, er?
Folk der træner og ikke holder kæft.
Jeg holder det ikke ud.
Bang, bang, bang, klik, klik. Lad. Bang, bang, bang...
Træn, gå hjem. Så vigtige er I ikke, okay?
Al den her inspirerende kultur,
fitnesskulturen, de vil udbrede.
Hvem inspirerer I? Det vil jeg gerne vide.
De siger: "Ved du hvad? Jeg vejede engang 40 kg,
men gennem hårdt arbejde, beslutsomhed, udholdenhed, vedholdenhed,
ved at forblive fokuseret og blive på sporet,
aldrig at se tilbage, aldrig dø, ingen fridage,
har jeg nu store muskler."
Hør her. Spis en pik. Okay?
Spis alle dem, du kan.
Hvis man er sådan, så gør det.
Som en flismaskine.
Munden fyldt med pikflis.
Kaste en op og sluge den.
Den sætter sig i halsen. Ned med den.
Det er din nye træning. Spis pikke.
Der udrettes jo ikke ret meget?
Hvem inspirerer du? Du er ikke på valg som politiker.
Du er ikke i hæren.
Du flytter vægte og spiser meget kylling, ikke?
Kan du lide proteiner? Okay. Spis min pik.
Arbejder du hårdt? Stort fedt tillykke.
Det gør jeg også.
Men jeg belemrer ikke andre med det.
Æd min pik.
De er vildt selvoptaget og pisse irriterende.
De er latterlige. De tager en selfie i spejlet og:
"Hold venner tæt og fjender tættere."
Nej, faktisk ikke. Du er ikke en kriger. Okay?
Du arbejder i biografen eller sådan noget.
Vær tæt med vennerne og se en film. Det er fint.
Du leder ikke nationen.
De er vildt latterlige.
Helt latterligt. "Du ved, jeg... Altså... Hej.
Bare så du ved det... Livet er en rejse, okay?
Ikke kun destinationen.
Om de værktøjer, du bruger. Og den vej, du tager."
Nå, virkelig? Jeg vidste sgu ikke, at du var Dalai Lama.
"Du skal ikke være bange...
Bange for at jagte dine drømme."
Fedt nok.
"Vær aldrig bange for at realisere dine drømme...
og lykkes.
Engang var jeg en tom skal...
Nu ved jeg, hvad der er indeni.
Alle dele, der udgør mig.
Vær aldrig bange for at være dig."
Her er min favorit. "Vær dig selv. Alle andre er optaget."
Rend mig.
"Hårdt arbejde, beslutsomhed, udholdenhed, aldrig at stoppe,
forblive fokuseret, ikke give op, bekæmpe trangen,
men også jagte trangen, aldrig se tilbage,
en enmandshær, ingen fridage.
Rom blev ikke bygget på en dag.
Bygninger, robotter, tæpper..." Nu siger du bare ord, okay?
Hvad med de her ord? Æd min pik.
Hvem fanden inspirerer du? Det vil jeg gerne vide.
Hvem ser en gut som ham...
og bliver inspireret?
Hvem ser en plakat med en hvalhale,
der stikker op af vandet, med ordet "udholdenhed" under det?
Tænk lige over den.
Hvem ser fugle på en gren
og tænker "samarbejde"?
Hvem ser den Instagram-post og:
"Har du tænkt over det? Udholdenhed?
Har du overvejet aldrig at holde fri?
At du kunne nå så meget mere, hvis du ikke holdt fri?
At du er en enmandshær? For du er ikke mere end andre?
At Rom ikke blev bygget på en dag?
At det måske tog et par dage at bygge Rom?"
Du inspirerer ikke en kæft.
Og ved du hvorfor?
Det er aldrig sket,
at en gut har set en trænet krop og sagt:
"Han er i god form. Jeg vil starte Microsoft."
Det er sgu aldrig sket.
Så, æd pik.
Se, det er det, der sker, når man lyver overfor børn.
Når man kigger på børnene og siger:
"I kan gøre, hvad I vil."
Så vokser de op og tror på det.
"Sgu tid til at ændre verden.
Så er det nu.
Vi kurerer al sult i verden, kom så.
Er flere mætte nu?"
Lyv ikke for børn.
Jeg ved ikke. Sådan har jeg det bare.
Jeg har ikke børn,
men når jeg får det,
så siger jeg ikke: "Du kan, hvad du vil." Aldrig.
Jeg vil se ham i øjnene og sige:
"Du vil fejle meget." Og løbe.
"Livet er hårdt, makker.
Du kan jo starte med at finde mig."
Skrider så hurtigt, at papir flyver overalt.
Og så når jeg stopper igen:
Men hvad ved jeg? Jeg har ingen børn.
Nul drenge og nul piger. Det er nul.
Jeg har tænkt på, hvorfor jeg ikke har børn... endnu.
Og jeg tror, at svaret er,
hvis jeg skal være ærlig, som jeg lovede at være.
Og ærlig overfor mig selv, være tro mod mig selv,
så har jeg ikke børn, da jeg er bange,
og fordi jeg er egoistisk. Jeg mener det.
Og det er sagen.
Uden børn kan man være den, man vil.
Det er ikke så vigtigt.
Altså, hvis et barn ser en som rollemodel,
så skal man sgu mande sig op, ikke?
Ikke mig.
Mange af jer har sikkert børn hjemme. Og I er gået fra dem.
"Farvel, venner. Vi kommer hjem senere."
Og de: "Okay, glæder mig, til I kommer hjem."
Og I tænker på dem, selv når I griner her:
Men I tænker også på jeres barn.
Det forsvinder ikke.
Jeg er skide egoistisk. Når jeg går,
så skal jeg ikke gøre noget.
Jeg lader som om: "Ses, venner. I eksisterer ikke." Så går jeg.
Børn ændrer en.
Det behøver ikke være negativt.
Det er positivt. Men fandeme, nej tak.
Jeg vil bare være mig.
Man kan være den, man vil. Mit hjerte,
det kan godt blive koldt, det er okay.
Dårligt humør? Det går nok,
jeg har ikke en, der ser op til mig.
Jeg kunne se på ham i fitnesscentret.
"Du betyder ikke meget.
Og nej, jeg kommer ikke til din fødselsdagsfest."
Indimellem er jeg ret hårdkogt.
Jeg ser nogen gange ud over mit nabolag
og tænker, med stemmen:
"Miljøet er barskt herude på gaden."
Og jeg ved, at det passer.
Hvis en lille unge så op mig hver dag,
så ville jeg ændre mig.
"Hej, far, hvad skal vi lave i dag?"
"Hvorfor glor du med de store øjne?
Jeg kører stilen her.
Og du gør mig blød, dawg.
Rend mig, mand.
Bliver sgu helt rørt. Ind i værelset. Nu.
Det her er fandeme for meget."
Børn gør en bedre. Rend mig.
Det skete for min bedste ven, nu er han en far.
Nu kan han ikke være min bedste ven mere.
Jeg bliver jaloux på barnet.
"Du har kendt mig i ni år. Hun er fire.
Sker der for loyaliteten?"
Han siger: "Vi var i parken i dag." "Vi tog aldrig i parken."
"Jeg ville have kørt dig, så...
Interessant. Ganske interessant.
Jeg er ikke sur. Jeg er interesseret."
Ja, han fik en lille pige.
En lille datter. En lille skide...
Hun er fire. De bor i Texas, så jeg har ikke mødt dem.
Det skete for nyligt, ikke da han ringede...
Jeg bor i L.A. Han ringede: "Så, nok er nok.
Du skal møde min pige. Hun er allerede fire...
Vi kommer til L.A. Kan du anbefale et hotel?"
Og det røg bare ud af mig: "I kan bo her."
Jeg mente det ikke.
Jeg har nok bare hørt min far sige det.
Så gør man det samme.
Jeg hørte tilmed min fars accent.
"Helt sikkert, kom bare."
Som noget fra en Olive Garden-reklame.
"Når I er her, er I familie. Kom bare.
Vi har masser af brødpinde."
De kom forbi, og den lille...
Den lille pige ville påvirke, hvor hårdkogt jeg var
på gaden, forstår I?
Hun så på mig sødt og alt det.
Og hun hedder Anika, det er vildt sødt.
Rend mig, ikke?
"Hvordan er jeg hårdkogt, når jeg skal sige Anika?
Fandeme nej. Rachel, det er sgu et normalt navn."
Men det kan man bare ikke.
Så ødelægger man hende.
Forestil jer, når hun så snakker med far: "Hej, far.
Jeg har et spørgsmål. Hej, far, hallo.
Hej, far, kan vi lige snakke sammen?
Hvorfor er din ven, der ligner ham fra Sleepy Hollow,
hvorfor...?
Far, hallo. Kan vi lige snakke sammen?"
Hvorfor tager små piger sig i skridtet bagfra?
Det er da ikke min skyld.
Det var Jesus Kristus, vor frelser, der fik dem til det.
Hvis han gjorde noget, gjorde han alt. Også det.
Det skete nok på den ottende dag.
"På den ottende dag tager små piger sig bagfra."
Selv disciplene var overraskede: "Allerede?
Det kan vi klare senere." "Nu har jeg lige tænkt på det.
Så er det gjort."
Og så skabte han floder eller... "Hej far, hallo.
Jeg vil spørge om noget. Hej, hallo, far?
Kan du ikke lige stoppe, så vi kan snakke?
Hvordan kan de være, at din ven, der ligner Bob Saget,
hvorfor...?
Han ved det. Hvorfor...?
Og han hader, når folk siger det på Twitter.
Hvorfor kalder han mig Rachel?
Jeg hedder Anika.
Er jeg også Rachel?
Jeg vil dræbe en kanin.
Anika elsker dem. Det gør Rachel ikke.
Det er helt sikkert sådan, det starter.
Så... Tak.
Så nu skal jeg kalde hende Anika, selvom det skader mit ry.
De kom sgu.
De kom og boede hos mig. Jeg inviterede dem.
Sådan er det.
Og de kom.
Og da de kom, kom min ven, Ryan, min eks-bedsteven,
først ind.
Han gik sådan:
Han gik ind i mit hus sådan...
Han kommer ind sådan her: "Hej."
Jeg tænkte: "Hvad fanden, er han en tryllekunstner?"
Jeg er helt blank.
Så går det op for mig, at han gør det,
fordi lille Anika gemmer sig bag benet,
og han spiller far-rollen. Han spørger mig...
"Hej, du har vel ikke set Anika?"
"Seriøst? Det kan du fandeme ikke mene?
Vi ved begge, hvor den kælling er.
Jeg kører stilen her, jeg gider sgu ikke det far-lort.
Rend mig."
Han var skide ligeglad.
Han ville overgå min seje stil.
Han gik til den: "For fanden, kom nu."
Jeg er fanget: "For fanden, kom nu mand.
Det er dit liv, mand.
Jeg har ledt hele dagen, mand."
Og så hopper hun frem: "Her er jeg."
"Det vidste jeg sgu godt!
Du holdt ved hans ben. Jeg så dine små fede babyhænder.
Du nedgør gemmeleg på min ejendom."
Nu lader jeg som om igen.
Jeg foregiver, jeg ikke ved, hvor hun er.
Det er fint nok at kalde hende Anika.
De bliver hos mig i en uge.
I ved, hvordan ting i livet former en
til den, man er? Når man er lille, får man en...
På Anikas alder sker der en masse,
der former en.
Det sker ikke så meget som voksen.
Men indimellem sker det. Jeg har oplevet det 4-5 gange som voksen.
Det skete, da de boede hos mig, og det havde en stor effekt.
Det gik op for mig, at jeg ikke var Denzel,
jeg var ikke "Man on fire."
Livet er ikke min film, og det er måske okay. Der skete følgende:
Jeg sad på sofaen og så TV.
Jeg så en serie, jeg godt kan lide, The First 48, okay?
Den er ret grafisk.
Der er lig og familier, der græder over tabet af kære.
Og det bekræfter mig i,
at gaderne må være ægte derude.
Jeg vidste det sgu.
Nå, jeg ser serien,
for det er det, jeg vil, okay?
Midt i det hele kommer Anika ned.
Da jeg ser hende, aktiveres min voksenhjerne.
Selvsamme hjerne, der bad dem komme.
Jeg tænkte: "Skift kanal. Hun må ikke se det her,
ellers bliver hun en kaninmorder."
Jeg tænkte, jeg måtte skifte kanal.
Men så snart jeg får fat i fjernbetjeningen,
tog min gangsterside over: "Din fandens lille kælling.
Skal den so ødelægge dit liv?
Fandeme nej. Du er sgu for ægte.
Der sker det for dig, som der skete for hendes far."
Så jeg tænkte: "Godt så. Hun får en lektie om livet."
Nå, jeg ser serien og gør, hvad jeg vil,
så må Anika indpasse sig, det er mig, der bestemmer.
Der går nok 20 sekunder,
og så ser jeg, at hun er ret ligeglad,
da der ingen tegneserier er. Hun giver nærmest op.
Hun kigger over på mig og siger:
"Hej, Chris."
Jeg tænker: "Er der nu også dialog her?"
Så jeg siger: "Ja, hvad fanden vil du?"
Sådan lød det i mit hoved. Men jeg sagde nok: "Ja, søde, hvad kan jeg gøre?"
Hun ser på mig og siger: "Jeg tænkte altså på noget."
"Ja, videre i teksten."
Hun siger: "Altså."
Hun trækker vejret hurtigt.
Jeg ved ikke, hvorfor de gør det. "Undskyld.
Jeg kan ikke alt endnu.
Jeg har ikke styr på alle evnerne endnu."
Hun ser på mig og siger følgende:
"Jeg tænkte på... Vil du se en hemmelig have?"
Og lige der er både voksen- og gangsterhjerne møgforvirret.
Jeg siger: "Hvad siger du?"
Hun gentog sig selv, som om jeg var idioten
i samtalen.
"Jeg sagde... Vil du se en hemmelig have?"
Og jeg var lidt... Hvorfor ikke?
Det er sikkert ikke noget,
men hvis det passer, så vil jeg da gerne.
Er der drager, blomster med pikke på?
Alt sammen noget til Facebook.
Jeg er nysgerrig.
Så jeg sætter min serie på pause.
Jeg kigger på hende og siger: "Vis mig haven."
Hun bliver vildt glad.
"Okay. Kom, følg mig."
Så går hun rundt sådan her.
Som en udforskende dykker.
Jeg går med, og så gør jeg sgu det samme.
Jeg går rundt i mit eget hus og forventer,
at det uventede kommer.
Nej. Det er mit hus. Jeg har indrettet det.
Hun fører mig igennem køkkenet to gange.
Jeg overvejer, om hun ved, hvor den have er.
Så jeg vælger at sige: "Du...
Vi er gået igennem to gange. Hvad sker der for det?
Ved du, hvor den er?"
Jeg fremstår igen som idioten. "Det ved jeg, okay?
Det blev vi nødt til for at åbne portalen til haven."
Jeg er helt tabt. Jeg giver op.
Jeg aner ikke, hvad der sker.
"Er der måske en hurtigere vej,
for min serie spiller."
Så siger hun: "Okay, vi tager smutvejen."
Jeg tænkte: "Start med den næste gang."
Hun fører mig ud i baghaven og siger: "Her er den."
"Nej. Den er slet ikke hemmelig.
Den har jeg altid kendt. Det har været min baghave
i tre år.
Min hunde skider her."
Jeg troede, hun ville ændre mig.
Jeg finder mit gangstersind.
Jeg kiggede på hende og tænkte: "Endnu en løgagtig so.
Jeg har oplevet det her før.
Svigt er fandeme en kælling.
Det var det, der gjorde dig hårdkogt."
Jeg siger til hende: "Jeg skrider."
Og så går jeg ind i huset igen.
Jeg når få skridt, før jeg hører: "Hej, Chris."
"For fanden. Bliver hun ved?"
Rend mig. Hun ændrer ikke på mig. Jeg er ægte.
Nå, hvad vil hun."
Jeg vender mig og siger: "Hvad fanden vil du?"
Nu peger hun og siger: "Se, et appelsintræ."
Jeg kigger og ser et appelsintræ.
Det vidste jeg ikke, okay?
Lidt hemmeligt, men det vidste hun ikke.
Jeg var overrasket: "Hvordan...?
Man skulle tro, du har haft det med."
Jeg forbliver kølig: "Okay, ja.
Tak, dejligt at se noget, jeg allerede kendte til,
som jeg helt sikkert allerede havde.
Ses."
Jeg når et par skidt videre.
Og så hører jeg igen: "Hej, Chris."
"Hun går fandeme til den. Lort.
Hun ændrer ikke mig.
Altså, nu har du godt nok et appelsintræ.
Men det ændrer ikke på den, du er.
Du er stadig den samme.
Og nu kan du nyde en lækker appelsin.
Sådan, player.
Fin logik.
Se, hvad fanden hun vil."
Jeg vender mig og siger: "Hvad fanden vil du nu?"
Hun peger stadig, ingen vaklen,
og siger: "Skal vi plukke en?"
Jeg tænker: "Jeg er sgu da pisse ligeglad,
men... jeg er højere end dig, så det giver nok mening."
Jeg tog en appelsin som en gangster og gav den til hende.
Så tænkte jeg: "Sig ikke, jeg ikke hjalp dig.
En tjeneste er en tjeneste. Gadens lov.
Forstår du?
En dag banker jeg måske på døren
og beder om en banan eller noget. Nå, men... farvel."
Jeg vender mig. Tager et skridt.
Så hører jeg endnu engang: "Hej, Chris."
"Hun nægter fandeme at give op.
Du er ægte. Vis hende, hvem der bestemmer."
Jeg vender mig og siger: "Hvad vil du nu?"
Hun står der stadig som en klippe.
Hun er ligeglad med, hvor ægte jeg er.
Hun siger: "Skal du ikke selv have en?"
Ikke noget "aww".
Hun ændrer på jer, og hun er her ikke engang.
Det var skide svært at køre stilen, når man ser hendes store øjne.
Jeg ville have en. De så skide gode ud.
Jeg siger: "Fint nok, vi laver en handel.
Du kan plukke og spise appelsinen,
så længe du gør det hårdkogt,
og spiser den under The First 48.
Helt sikkert. God logik."
Så jeg tog en.
Hun var så sød,
hun begyndte at gøre mig emotionel.
Jeg skyndte mig at sige farvel uden at kigge.
Jeg gik hastigt tilbage mod huset.
Da jeg når til dørhåndtaget, hører jeg i baggrunden:
"Hej, Chris."
Tanken er helt tom. Jeg har ikke mere.
Med mit sidste åndedræt siger jeg:
"Ja, hvad vil du nu?"
Hun vidste, hun havde overtaget. Hun var så sød.
Hun var mindre, øjnene større.
Hendes hår var stylet.
Hun ser på mig og siger:
"Jeg tænkte på, vil du komme til min fødselsdagsfest?"
Hej, er den ikke tændt?
Det er den ikke?
Få det lort ordnet.
- Beklager. - Kører det?
- Hvad? - Undskyld.
Var det dig?
Er du telepatisk?
Det er sgu som en M. Night Shyamalan film.
For fanden.
"Undskyld."
I undskylder sgu for alt.
På ingen måde skyld i det.
"Undskyld."
"Var det dig?" "Nej, men jeg er en del af universet."
Tekster af: Nicolai Duelund Jensen